Казка
Країна сумління
Давно колись на дальньому узліссі
В країні, де сумління панувало,
Жив Колобок безсовісний. Він злісно
Не сплачував податки. Їв же сало
І м’ясо, і ковбаси різносортні,
Форелей, і з ікрою бутерброди,
Ходив він в ресторани новомодні
І кепкував із бідного народу:
«Ой, ви дурні! Не можу не сміятись!
Їсте лиш хліб з водою, а проте
Податки сплачувать ви пориваєтесь –
Кому воно потрібно,  диво те?
От я – живу собі неначе вбого,
Прописаний у заячій норі,
Нічого я не маю, крім порога,
І латана свитина на мені.
Картинка ця малюється за звітом,
Що в податкову чесно подаю,
Насправді ж маю дім – великі вікна,
З дизайном у сучаснім стилі «нью».
І «Мерседес» у мене бізнес-класу,
Щоб відпочити – обираю острови,
І гроші витрачати досталь часу.
Оце життя!!! Учіться в мене ви!»
Образилися звірі на нахабу:
Ну де ж то бачено, щоб він їх ще і вчив?!
Й придумали підкласти йому жабу,
Щоб менше він дурниці говорив.
І вирішив народець в колективі:
Подати в суд на цього-от жлоба –
Нехай податки сплачує віднині
Й тримає за зубами язика.
Закон у лісі – справа надсерйозна,
Тож представник його – Мишко-ведмідь –
Був дядько наче тихий, але грозний,
Любив він брехунів садити в кліть.
Тож він озброївсь цінним компроматом,
І Колобка узяв, як кажуть, «в оборот»,
І ледь не розщепив його як атом,
Поки пояснював, що в гніві весь народ.
Тому і просить, навіть вимагає
Із брехуна іздерти сотню шкір,
Щоб знав, що абсолютно кожен має
Податки сплачувать у лісі. Кожен звір!
Злякався Колобок – і не на жарти,
Бо зрозумів: прийшла-таки халепа.
І вирішив пограти трохи в карти,
Щоб нерви заспокоїти, сердеха.
Убрався гарно, сів у «Мерседеса»,
Поїхав в казино «Хижацький світ»,
І там йому зустрілася принцеса –
Руда красуня у розквіті літ.
Йому пускала бісики гарненько,
Всміхалася так щиро – що куди!
І, зачепивши хвостиком легенько,
Безвинно попросила дать води…
І, як на диво, в той же час поблизу
Дрімав на гілці дерева Амур.
Він вирішив підкласти трохи хмизу –
Й кохання розпалив до хижих бур.
Тож закохався Колобок страшенно,
Привіз руду красуню у свій дім
Та здуру явно, зовсім не таємно
Лисичці всі активи перевів:
Рахунки в банках (гривневі й валютні),
Будинок, дачу – все їй відписав,
Купив права (за сало всемогутнє)
І «Мерседеса» теж подарував.
Бо ж дійсно: ну для чого витрачатись?
Нащо ж його податки всі платить?
Якщо Лисичці все подарувати –
То податковій нічим буде крить!
Жили вони душа у душу місяць,
Ведмідь нічого вже не міг зробить:
Лисичка ж не прописана у лісі,
Чого ж тоді податки тут платить?
Якось прийшов наш Колобок додому –
В дверях чомусь зовсім не той замок
Й валіза із його речами вбога,
А у вікно всміхався хижо Вовк…
Все зрозумів сердега бідолашний:
Так, «кинула» його наша Лиса.
Лишивсь ні з чим: худий і дуже стращний –
Такі творить кохання чудеса!
Минали дні, і Колобок оговтавсь
І зрозумів, що Доля – це не гра.
І краще би ніколи він не хваставсь,
Тож дурість свою більш не вихваляв.
Тепер працює в бджілок на заводі,
Допомагає їм робити мед,
І сплачує податки для народу,
А з зарплатні купив велосипед!